A neoavantgárd fotóban nincs értelme többé a szó hagyományos értelmében vett portréról vagy önarcképről beszélni; helyüket a különböző, érdekesebbnél érdekesebb portré- és önarcképkonceptek vették át. A hagyományos zsánerkép is átadta helyét a városvízióknak. A történetmesélő és hangulatfestő képsorok helyébe a szekvenciák, a látképek helyébe a térkonstrukciók léptek. A lírai és epikai alapállást fölváltották a drámai műfajok: a fotó képzőművészeti akciók szereplője lett, és új műfajként megjelent a színházi jelenetként megrendezett fotó. A fotósok a fényt immár nem csupán világítási segédeszközként használták, hanem ’rajzoltak’ vele. A konceptuális fotó újrafogalmazta a fotografikus kép és a képhez tartozó szöveg viszonyát, illetve fotográfiai ’hibákat’ léptetett elő képalkotó elemmé.